![](Litfejlec.jpg)
Szindbád halála
Krudy
Gyula nyitott sírján elmondotta Supka Géza, az IGE főtitkára
![](SzGykar.jpg)
|
Álomvizek meselátó hajósának, Szindbádnak utolsó fekete hajójára
teszem le az Igének, az Írók Gazdasági Egyesületének virágjait, a magyar író
mártírkoszorúját!
*
Szindbád, Gyula pajtás, miért mentél már el?
Hiszen emlékezel, csak tegnap volt még, hogy ott, a ma oly messzi
Keletmagyarországon, egy kis, álmos városka konviktusában Te, a nagyobbacska
diák titokzatosan félrevontál az udvar szegletébe, s miközben a fiúk zajongva
verték a longamétát,
Te elvittél engem mesélő fantáziád szárnyán egy ismeretlen, kalandos
világba, amelynek semmi köze nem volt iskolapadhoz, aorisztoszhoz
és logaritmushoz. Meséltél a sejtelmesen zuhogó Poprád vizéről, ott Podolin alatt, amelynek jege beszakadt alattad, amikor
egy eltévedt ebet akartál a jégzajlásból kimenteni. S mivel hogy a Sors Téged
jóságért jósággal ritkán fizetett, ekkor merevedett meg a nyakad olyan úrigőgösre.
|
És meséltél kis fogatodról és orosz ponnijaidról, amiket 15 éves korodban kaptál nagynénédtől
ajándékba. És mivelhogy arra járt egy szegény magyar vándorpoéta,
hát azon nyomban száz pengőért eladtad fogatodat és a száz pengőt
odaadtad a poétának.
Gyula pajtás, így lettél te a magyar gentry utolsó gavallérja!
Akkor aztán elválasztott bennünket az élet s
csak hosszú-hosszú évek multán, nyugtalan fővárosi éjszakák zűrzavarában
kerültünk újra össze. Újra félrevontál egy csöndes szögletbe, mint akkor régen
és fabulázó kedved újra támadt. Megint egyszer egy egész világot fedeztél fel,
Szindbád, csodahajós, és én megint tágra nyílt szemmel, ámuló lélekkel
hallgattam romantikus meséidet. Felfedezted a kockás bárót,
aki a brit világbirodalom szívét legszívesebben idetelepítette volna a Duna
mellé; felfedezted a sánta kapitányt, aki – szűk lévén néki e magyar pátria –
elment Afrikába mahdista bálványnak; felfedezted az ungi fejedelmet, aki egyik estéről másnap reggelre az
ország egyik leggazdagabb emberévé lett s attól kezdve szüntelenül építgette a
kártyavárakat a „nem boldog” magyarról; felfedezted a Trilby
előképét, a szerencsétlen Salamon Ellát s ezzel bevezetted az irodalomba az
okkult jelenségek hálás témáját. És felfedezted azt az egész világot,
ahol hercegek és anarhista költők, mágnások és
éhenkórász ujdondászok kart karba öltve halottas
táncot jártak egy haldokló társadalom, a magyar úri osztály fölött. De Te
legalább lelkiismeretévé lettél ennek a kornak s ha
majdan csudálkozó unokák hitetlenül hallanak ilyen
emberekről és ilyen korokról, csak fel kell ütniök
valamelyik könyvedet a 61 kötet közül, hogy ráolvassák nemzedékünkre az úri
tempó és a magyar virtus véresen szép vádját.
Aztán lassacskán elhalkultak a
nagyot-akarások, nagyot-lendülések évei. Elcsendesedtünk Gyula pajtás. Már nem
az alföldi kúriák s már nem a pesti szalónok
érdekeltek. Amikor újra találkoztunk csöndes kis budai vendéglőben, megint csak
félrevontál és Szindbád új felfedezéseiről meséltél
nékem. A „száz hamis eskü városrészéről”, Tabánról, ahol minden ablaknak,
minden kapualjnak meg volt a maga csöndes romantikájú élménye, ahol Szindbád
Don Kihotévá lett és minden varrókisasszonyt
hercegnővé nézett; ahol mélázó órák csöndjében bútorok pattannak és
levendulaszagú szobákban kakukkos óra ketyeg. Ekkor
vallotta meg Rezeda Kázmér úr, hogy élete negyedrészét kis budai ablakok alatt
töltötte, és itt; ezek alatt az ablakok alatt született meg az, amire a mi
históriátlan, amerikaiasan törtető fővárosunknak olyan nagy lelki szüksége van:
a pestbudai legenda, amelyet Te álmodtál meg
számunkra, Gyula pajtás, álomvizek csodahajósa!
Mindjobban elkomorodtak az évek felettünk.
Sudár szép termeted megbókolt a kor előtt; töretlen eleganciád kiszorult az
óbudai apró házak közé s most, szegény Szindbád, újra csak új világot kellett
felfedezned, keserűet, megalázóat.
Megismerted a kiadói várószobák s a miniszteri előszobák szorongásos levegőjét.
Néked, 61 magyar kötet írójának, magyar szépségek megálmodójának instanciáznod
kellett a mindennapi kenyérért. Szégyenpírral az arcomon olvastam az utolsó
napodról szóló lapjelentést: az utolsó szó, amelyet ember hallott Tőled, az
volt, hogy „kérem, holnap korán keltsenek fel, mert el kell mennem a
pénzügyminiszterhez, meg a kultuszminiszterhez, hogy sürgessem a segélyemet”.
Szindbád, álomhajós, hát erre a valóságra
kellett ébredned?! Ahelyett, hogy Nálad előszobáztak volna
kiadók minden sor kéziratodért, ahelyett Néked kellett
segélyért odarestelkedned a hatalmasok színe elébe!
Szindbád, innen az utolsó hajód mellől
tetemre hívom a magyar társadalmat, amely veszni hagyja az írót, a magyarság
élő lelkiismeretét. Mi lesz ebből a magyarságból, ha a mindenünnen ránk zúduló
veszedelmek közepette elfelejtkezünk utolsó kincsünkről, magyar nyelvünkről és
annak kincstartójáról, a magyar íróról is? Mire volt akkor ezer esztendők
minden szép álma, minden keserves szenvedése?!
Szindbád, az álmokat mi folytatjuk helyetted s nem nyugszunk, amíg ezek az álmok valóra nem
válnak: kiharcoljuk újra a magyar író becsületét ebben az országban s hírét
künn a nagyvilágban...
*
Szindbád, fáradt hajós, most már pihenj el.
Utolsó vitorlád felvonva, hajód elindul a végtelen fekete vizek felé és mi
könnyes szemmel állunk itt a parton, hogy egy utolsó búcsút intsünk még Neked,
drága pajtás, csodálatos álomhajós...
(Literatura, 1933/6. /június/ 213-214. p.)