TÓBIÁS ÁRON
AZ ISMERETLEN KRÚDY
Ismeretlen? Talán
egyetlen XX. századi íróról sem írtak annyian és annyit, oly mesélő kedvel,
sziporkázva és szellemesen, történetek százaiban visszaidézve alakját. Kész életrajz
kerekedne belőlük: asszonyságok, mulatozások és párbajok hőse, a század
nyugtalan Balassi Bálintja.
Amikor egy
esztendővel ezelőtt beléptem, mint kutató Krúdy világába, úgy gondoltam, könnyű
dolgom lesz. Csak türelem s aprólékos munka – s összegyűlik a kötetre való
emlékezés. Ha a Hortobágyot csak délibábjáról akarjuk megismerni, igen. A
legendák Krúdyját megadta könnyűszerrel a kialakult hagyomány, a kortársak
anekdotái gyermekkortól haláláig nyomon követték az írót. Ráadásul Krúdy Gyula
is szántszándékkal „regényesítette” önmagát, életrajzi vonatkozású
elbeszéléseiben keveredik az álom és való, regényeiben viszont – az irodalom
álarca alól sokszor meglepően őszinte adalékokra, hiteles mozzanatokra bukkan a
figyelmes és járatos olvasó.
Ám hosszú az út a
legendák Krúdyjától az igazi Krúdy Gyulához. Levéltárak porosodó anyagát
kellett átkutatni, a szülővárosban, Nyíregyházán és Budapesten. Hírlapok és
folyóiratok ezreit kellett átböngészni, a századforduló korától az író
haláláig, 1933-ig. Meg kellett találni a most októberben 85. születésnapját
megünnepelendő Krúdy Gyula barátait, kortársait, írókat és újságírókat, a bohém
„Krúdy-had” jellegzetes alakjait:
pincéreket, kocsmárosokat, ivócimborákat, színésznőket, fiákereseket, de még a
kiadóját, szerkesztőjét, könyveinek illusztrátorát, sőt orvosát is. Csaknem
száz emberrel készült magnetofon-felvétel, kései beszélgetések Krúdy Gyuláról.
E dokumentumok
adattára a Fővárosi Szabó Ervin Könyvtár kiadásában meg jelenő Krúdy világa
c. kötet. Krúdy világa – egy ember világa a legfőbb jó tulajdonságoktól a
legnagyobb gyarlóságokig. Ahogyan ő maga megfogalmazta: „...talán
mindenütt voltam. Bálban és temetésen. Erdőben és vízparton. Bűnben és
erényben. Sokat utaztam... Most elfáradtam...”
Az „elfáradt”
Krúdy életéből pergessünk most vissza néhány filmkockát: nekifutások és
megtorpanások, szép hitek és csúfos bukások – az Ady-nemzedék talán
legtalányosabb életű írójának arcéle tűnik fel előttünk néhány villanásra.
*
„Hírlapírónak
szöktem el a szülei háztól” – írta egyik önvallomásában. Debrecen és Nagyvárad
redakcióiban dolgozik. A nyugtalan, nagy tehetségű és nagy étvágyú 18 éves
fiatalembernek szűk a vidéki újságíró szürke mundérja – életmódjával lázad
ellene. Nemrégiben került elő a debreceni Kollégiumi Nagykönyvtár
kézirattárából egy régi újságíró-kollégához, Zoltai Lajoshoz írott levele,
melyben Nagyváradról, a „pakfon”-városból visszasírja
„Debrő”-t, a szolíd és csendes Debrecent:
„Kedves Luikám, ma reggel veszedelmesen berúgva mentem haza, úgy 10
óra felé és így csak este kaptam meg gratuláló soraidat, mikor útra feljöttem
ebbe a büdös szobába, ahol állítólag a dicsőség terem. (A levelet Krúdy a
„Szabadság – politikai, társadalmi, kereskedelmi és közgazdasági napilap”
levélpapírján, a szerkesztőségből írja.) Kedves Luikám – ugye eléggé aljas voltam már odahaza is – nekem
csak ,otthon’ lesz Debrő mindig –, de ma, illetőleg mióta
itt vagyok a pakfon városban, – azóta végképp elsüllyedtem, – este 5-6 árakor kelek, éjfélig dolgozom,
aztán – annyi az ismerősöm, annyi lump jó barátom van, – köztük egy tanár,
aki ma nem tanár,
hanem 40 ezer forintnak az örököse, és
az ország legnagyobb korhelye, ki mellett a nagyváradi társaságban csak én
emelkedem, illetőleg süllyedek hozzá. Luikám,
meg fogok halni hamar. El kell mennem Váradról, mert megdöglöm, mint egy kutya;
mindennap részegen, holtrészegen menni haza, – az megöl engem. Visszamennék
szívesen hozzátok, pedig ti nem tudnátok annyi fizetést adni (15-től 70
forintom van; regényemet 20 forintért varrtam a Laszky
nyakába) – de bizony isten visszamennék a legelső percben, ha hívnátok.
Egyébként üdvözlöm az
egész redakciót... – Te pedig légy szolíd
és ne felejtsd el a Te szerencsétlen hívedet
Krúdy
Gyulát”
*
Hány fiatal, magát
jogosan elhivatottnak érzett tehetség vergődött a „vidéki élet kicsinyes,
nyomorúságos, alávaló életében”! (Krúdy szavai egy másik levélből.) S kevesen
voltak Krúdy Gyulák, akik nemcsak hogy ki tudtak törni belőle, de vitték is
valamire.
Az ifjú Krúdy
1896-ban, a millenniumi ünnepségekre érkezik fel Budapestre, a váradi „Szabadság” saját
tudósítójaként, hogy véglegesen letelepedjen a fővárosban. Ifjúság c.
kisregényében így örökítette meg ezt a pillanatot: „Reggel öt-hat óra között
érkezett Budapestre... Elkábította az a zaj, ami a
pályaudvaron fogadta... A széles Kerepesi úton vastag
fekete emberszalagok kígyóztak előre, befelé, a város felé, ahol az élet
lüktet. Valami franczia regényből jutott eszébe egy
frázis; az ifjú hősről, a deli lovagról, ki lábával toppant a középkori város
kapujának küszöbén és szól: – ,Ezt’ meghódítom!...”
*
A „meghódítás” könyve:
A vörös postakocsi, – „ez a könnyes, drága, gyönyörű könyv” (Ady).
A legnépszerűbb s legtöbb kiadást megért Krúdy-regényt 1913. Víz keresztjén
kezdte el folytatásokban közölni a Hét-ben Kiss
József, a szigorú szerkesztő.
„A
vörös postakocsi” mindenkinek megszelídítette a szívét. Bródy
Sándor irigyes-dicsérettel jelenti ki: „Szerencsésnek érzem magam, hogy jelenthetem:
egy írótársam megemberelte magát. És most a publikumon a sor. És a kiadókon, akiket íme, figyelmeztetek: van itt köztünk valaki, akin
igen-igen sok pénzt fognak keresni!” (Krúdy műveiből vagy
négyszázféle kiadás készült, az író sokszor sietve, „lábon” s
örökáron adta oda műveit, néhány száz forintért, koronáért, vagy pengőért.) Még
az elhagyott és megbántott feleség, Satanella is, A vörös postakocsi-ra
visszaemlékezve, levelében így dajkálja volt urát:
„Gyula, a
csend és némaság, mely most körülvesz, mintha egy percre eltűnne... Tehát újra meg fog jelenni az a könyv, a zseninek ez az
ajándéka? ... Hol van jó Kiss József, kinek hetenként vittem a folytatást és
hol az ágy? melyben éberen feküdtem, míg az elkészült,
folytatásról folytatásra? A sok gond, az öregség, a betegségek és az elkopott
test béklyóba verten tart, és ez az ezüstcsengettyű...
egy távoli világból ideszól, már... aranyszínű álom csupán...”
Ezt a könyvet
veri ki talán ugyanebben az időben, az 1920-as évek elején a csendőr a zalaegerszegi
internálótábor foglyának kezéből, mint „kommunista”, vörös könyvet... Az ügyből interpelláció születik a Parlamentben, az
ellenzéki képviselő közvetlenül gróf Bethlen István miniszterelnökhöz intézi
szavait:
„...de van egy másik nagyon érdekes eset, tisztelt
miniszterelnök úr. Méltóztatnak tudni, Krúdy Gyulának van egy
»Vörös postakocsi« című könyve. (Közbeszólás: Át kell festeni zöldre,
aztán rendben lesz a dolog!) Valakinek a hozzátartozója leküldte ezt a könyvet
és ki is adták az illetőnek. Egy alkalommal ugyancsak a Puskás nevű altiszt
észreveszi, hogy Deutsch Károly internált a »Vörös
postakocsi« című könyvet olvassa. Erre nekimegy és azt
mondja: Micsoda, még itt a táborban is kommunistáskodsz?
Persze, megint vörös postakocsi kellene. Ezzel azután nekimegy a
szerencsétlennek, és a maga
módja, illetve a zalaegerszegi internáló tábor módja szerint ezt a
szerencsétlent összevissza veri...
Annak
ellenére, hogy a mélyen tisztelt miniszterelnök úrhoz beszéltem a
nemzetgyűlésen keresztül, méltóztassék megengedni, hogy interpellációt intézzek
a belügyminiszter úrhoz is és megkérdezzem, hogy (olvassa)
,Hajlandó-e a belügyminiszter úr a közel öt esztendeje fennálló
embertelen és politikailag teljesen indokolatlan rendőri felügyeletet és
internálást megszüntetni? Hajlandó-e belügyminiszter addig is, míg az
internálást megszünteti, az internáltakkal szemben emberséges bánásmódot
tanúsíttatni?’
(Nemzetgyűlési Napló)”
*
Az író fénykora,
ünneplése az 1910-es évek elején kezdődik s tart a forradalmakig. 1918-19-ben
egy megkomolyodott s talán már a férfiúi sikerektől is megcsömörlött író lép
elő, akiben a háború vége felé feltámad a mindennapos lelkiismeret s látóköre
is kitágul: már történelmi horizontot figyel hétről hétre a Pesti levelek-ben, melyet az egyik legnagyobb hatású napilap, a
Magyarország közöl szombatonként.
1919. február
3-án Buza Barna földművelésügyi miniszter a Néplap helyettes főszerkesztőjévé
nevezi ki (Móricz Zsigmond a főszerkesztő). Az újság a parasztlevelezők
ezreivel tart kapcsolatot, s milyen jellemző: a Széchenyi Könyvtár
Kézirattárában elhelyezett (s mindmáig feldolgozatlan...)
Krúdy-hagyaték a parasztolvasók egyszerű leveleit is őrzi, az író megőrizte
azokat 1919-től haláláig.
A levelek
legmeghatóbbja a nagymamáé, Radics Máriáé. A nagymama 1849-ben együtt
raboskodott a komáromi várban legidősebb Krúdy Gyula honvéd huszárkapitánnyal,
az író vitéz nagyapjával, a szabadságharc bukása után. Radics Mária a Krúdy
család forradalmi hagyományaira hivatkozva 1919 elején ezt írja országos hírnevű
unokájának:
„Édes
Gyula!
Egy gondolat bánt éngem.
Hogy te édes Gyula eben
a veszélben lévő Hazánkat meg tudnád menteni. Na! Személesen be utaznád azokat a
kétes gondolkozó vidékeket és a Nagy Kosut ként
felráznád ennek az alvó nemzet lelkét a kik a nembánomságon andalognak, a míg elenségeink fel osztják Hazánkat.
Kérlek édes Gyula, ha
volnál oly kegyes és Károly Mihálnál ki eszközölnéd, hogy mint Honvéd századosnak 26 évig voltam
hites felesége – és nem a szeretője,
83 éveimre talán segéllene
engemet. Kis házamat el kellet adnom a meg élhetésért.
Isten veled édes Gyula
szerető nagy anyád
Mária”
*
A forradalom
bukása után keserves esztendők következnek. Az ünnepelt író megismeri az
ünneplés nélküli éveket, a kiadóktól ostromlott divatos irodalmár nem talál
kiadóra, a pénz könnyűkezű fejedelme beletanul a nélkülözésbe is. A mértéktelen
ivás és szertelen életmód aláásta egészségét: a 20-as évek közepétől komolyan
rendetlenkedni kezd a szív, a máj, a tüdő és a gyomor.
Dehogy kap már
helyet a Horthy-korszak sajtójában publicisztikára a 19-es Néplap helyettes
főszerkesztője! (Krúdyzmus vagy bolsevizmus
jelszóval hadjárat indul ellene.) Irodalmi-politikai elveiről csupán leveleiben
értekezhet. S egy érdekes barátság szálai kezdenek szövődni éppen e levelekben:
az emigrációban élő Hatvany Lajossal.
Hatvany már
1922-ben az egyik bécsi emigrációs lapban Krúdy érdekében is ostorozta a hazai
állapotokat:
„Amit a Tisza
Magyarországa nem adott meg, vajon megadhatja-e a Bethlenéké?
Tisza hivatalos országa közönyös volt a művészettel szemben, – az új ország nem
közönyös. Éppen ellenkezőleg. Ez az új ország üldözi a zsenit...
A kontárok a talentumok ellen fenekednek. A Pekárok, a Császár Elemérek irtó
hadjárata ez a Krúdy Gyulák és az Ignotusok ellen. Az üldözés szelleme öli a
magyar irodalmat. A megrémült író hallgat, az elszegényedett közönség nem
vásárol.”
Krúdy 1925-ben
így ír Hatvanynak, ki akkor Gasteinban lakik, Ferenc
József egykori vadászkastélyát bérli, hol majd a panaszkodó író meg is
látogatja:
„Kedves Laci,
ön ma indul Gasteinba, ahol az öreg Ferenc József
annyi jó időt eltöltött, mikor még azt hittük, hogy mindnyájan örökké élünk. Az
Öregúr nem megy többé Gasteinba; – vajon találkozik-e
ön ott az ő szellemalakjával? Ha igaz: Gasteinban
mindig esik és így ön majd ráér gondolkozni egy s más
dolgokon, mint a mi tönkrement magyar irodalmunkon is.
Mindnyájan
meghaltunk, kedves Laci: Ferenc Józseffel együtt. Furcsa, de így van, hogy ez a
magyarul sem elég jól tudó öregember jelentette a magyar irodalom többé soha
vissza nem térő fénykorát is. Gőgösek voltunk az irodalmunkra, hencegtünk
temérdek értékeinkkel és azt hittük, hogy a magyar irodalomnak éppen úgy vannak
halhatatlanjai, mint akár a külföldi irodalmaknak. Talán az egy Adyn kívül
senki se maradott meg a mi korszakunkból, ő is csak azért, mert idejében
meghalt. Ha valaha feltámad még a magyar irodalom: ott kell folytatni, ahol
1918-ban abban hagytuk, – nyomuk sem maradt meg ezeknek az esztendőknek.
Betegségek, szegénységek, üldözések, kénytelen
vértanúságok vették el az alkotásoktól az írók kedvét és aztán csak valljuk be,
hogy nem is voltak olyan közlönyeink, mint például a régi Esztendő, az egykori
Pesti Napló, ahová bizonyos ájtatossággal írtunk. És igyekeztünk kitűnni e
kitűnő lapok kitűnő munkatársai között is. Én azt gondoltam néha, hogy a régi
Esztendőt kellene feltámasztani annak, aki egyben a magyar irodaimat is életre
akarná gerjeszteni. Sokáig meddő küzdelmet kellene folytatni az Új Esztendőnek,
de legalább történne valami e koldus tespedés helyett. Néha felírogatom az
ötleteimet egy új, nekem kedves közlöny részére. Ha érdekli: majd elmondom
egyszer Lainzban, hogyan gondolnám én az Új Esztendőt...”
*
![](TAUI63_10_elemei/image002.jpg)
Az 50.
születésnap már egy fáradt és kiábrándult írót talál.
Krúdy eltűnt, a
Margitsziget magányába húzódva, majd onnan is kikopva, óbudai, tehát majdnem
kisvárosi polgáremberré szürkül, akinek már több dolga van orvosokkal, mint
szerkesztőkkel, s jobban esik számára a pihentető és gyógyító mély álom, mint a
remekműveket adó álmodozás.
Születésnapjára
az Athenaeum kiadja ugyan újból az 1925-ben már a könyvpiacra dobott 10 kötetes
gyűjteményes válogatást, de csupán azért, hogy az előlegekkel szorongatott
íróval előnyös üzletet köthessen.
Hagyatékában,
szépen letisztázva, fennmaradt egy önvallomás, akár nyilatkozatnak is
tekinthetjük, palackpostának a késő utókor számára, amit akkor, 50.
születésnapján nem lehetett nyilvánosságra hozni – így
most meg kellett várni a 85-iket...
„Összegyűjtött
Műveim elé, amelyek ebben az esztendőben, az én ötvenedik esztendőmben jelennek
meg az Athenaeum kiadásában: azt írnám, hogy újból, mai világnézetemmel és
emberismeretemmel, még egyszer szeretném megírni őket. Mily borzadozva dobná
vissza a népszerűségre számító kiadó a könyvemet.
Ennyit
mondhatok magamról ötvenéves koromban.
Szent
Margitsziget, 1928.
Krúdy
Gyula”
*
Még öt évet élt
ezután.
S mindig több
pénzre volt szüksége, gyűltek az adósságok, mind nehezebb a megélhetés.
Megkapta a Baumgarten-díjat s Móricz Zsigmonddal megosztva a PEN Club
nagydíját. Mindez késő, a bajokból, betegségekből és iszonyú tartozásokból nem
teheti már tisztába néhány ezer pengő.
Új és új
regényeket kellett alkotni (sokszor csak újságba, folytatólagosan...), cikkeket írni – sohasem ért rá, hogy „mai
világnézetével és emberismeretével” még egyszer megírja
műveit.
Ám nagyon szigorú
volt vallomásában önmagához s fájdalmasan elkeseredett. Krúdy összműve a hajdani országról és saját világáról „újraírás” nélkül
is a magyar széppróza legnagyobb teljesítményei közé tartozik.
![](TAUI63_10_elemei/image003.jpg)
(Új
Írás, 1963/10. 1254-1258. p.)